”Privește persoana înaintea dizabilității sale”, un slogan folosit de guvernul francez
pentru, citez: „a intensifica mobilizarea tuturor cetățenilor
cu scopul de a produce o schimbare profundă în viziunea societății
cu privire la persoanele cu dizabilități și de a conviețui bine împreună.
„Privește persoana înaintea handicapului acesteia.”
De fapt, înseamnă să-ți faci timp să-l privești pe celălalt dincolo de aparențe.
Acesta este și motto-ul Sabatului Uniunii 2022:
„Dincolo de aparențe”
La fel cum au făcut Petru și Ioan în pasajul pe care-l voi cita.
Vă invit să reluăm împreună acest episod văzut de apostoli
și relatat în Fapte la capitolul 3, începând cu primul verset.
O lectură rapidă ne îndreaptă atenția pe minunea vindecării paraliticului.
Acesta este și cazul,
dar, în această dimineață, permiteți-mi să aduc o lumină suplimentară
asupra acestei relatări.
Să ne reamintim rapid contextul.
Isus tocmai se înălțase la cer, iar ucenicii primiseră Duhul Sfânt.
Petru a rostit prima sa mare predică mulțimii adunate la Ierusalim,
uimită să audă vorbindu-se în diferite limbi despre minunile lui Dumnezeu.
Urmează botezul a 3.000 de oameni. Extraordinar!
Comunitatea, biserica, este constituită și se dezvoltă
într-un spirit de solidaritate și deschidere remarcabile.
Povestea noastră se situează după aceste evenimente spectaculoase.
Petru și Ioan, cel mai în vârstă și cel mai tânăr dintre cei care L-au urmat
pe Hristos, au mers la Templu în jurul orei 15:00.
Ei vin să se roage, la fel ca toți ceilalți, după obiceiul lor.
Timp de rugăciune scurt, pentru că nu aveau de oferit nicio jertfă.
Luca, autorul cărții Faptelor Apostolilor, își construiește
relatarea astfel încât să ne provoace.
Analizați împreună cu mine mișcările și locurile.
Totul se petrece la poarta Templului.
Trei mișcări.
Unii intră, adică merg, înaintează, circulă
pentru a ajunge în acel loc.
Alții vin să lase un olog din naștere.
Acesta din urmă este așezat, stă la poartă.
Nu poate și nu trebuie să intre. Este interzis pentru el.
O lectură a versetului din 2 Samuel 5:8 are ca scop menționarea acestei interdicții.
Îi urăsc cu tot sufletul pe acești șchiopi și orbi.
De aceea se spune că orbii
și șchiopii nu aveau voie în Templul Domnului.
În plus, boala și handicapul erau considerate pe atunci
ca o pedeapsă de la Dumnezeu, ca un blestem,
iar 1.000 de ani mai târziu, interdicția era încă în picioare. Concepția, de asemenea.
Respins de Dumnezeu, dat la o parte de oameni,
ologul așezat nu poate decât să-și întindă mâna
pentru a trăi din milă, generozitate, compasiune.
Ați auzit textul
și știți că, la sfârșitul relatării, acest olog intră în Templu.
Dar vom reveni.
Un alt detaliu se referă la privire.
Paraliticul îi vede pe Petru și Ioan.
Poate că a detectat în ei o înclinație spre generozitate.
Așa că face ceea ce știe să facă, ce a învățat să facă timp de mulți ani.
El cere un act de compasiune, de bunătate, o milostenie.
Ucenicii se opresc din mersul lor.
Și sunt statici, ca ologul.
Se uită la el, îl fixează și îl invită să se uite la ei.
Ei stabilesc o relație cu el.
Acest om devine o persoană. Pentru acest om, a cărui existență este atât de limitată,
aceste cuvinte „Uită-te la noi”, sunt deja o afirmație că el există.
Petru și Ioan văd persoana înaintea infirmității.
Tu exiști, i-au spus ei, exiști în ochii noștri.
Exiști în ochii lui Dumnezeu deși nu te poți apropia de Templu.
El îi observă și, în inima sa, speră la o mare generozitate.
Decalaj. Din oboseală sau resemnare, poate?
După momentul privirii, momentul conversației, înaintea momentului gestului.
Acesta este momentul în care relatarea noastră se răstoarnă.
Petru și Ioan nu au nimic cu ei. Nici aur, nici bani.
Cu toate acestea, ei au mai mult. Ei au speranța,
harul, bunătatea și puterea lui Isus Hristos.
Deci, pentru a-i permite acestui om să nu se mai simtă exclus de Dumnezeu
și nici de oameni, ei urmează să-l învieze.
„Ridică-te”, îi poruncesc aceștia.
Verbul folosit aici înseamnă atât a se ridica, cât și a învia.
Recitiți Matei 28, versetele 6 și 7
și Luca 24, versetele 6 și 34, care relatează
învierea lui Hristos folosind verbul „a se ridica”.
În Templu, credincioșii se roagă, iar preotul îi binecuvântează.
Pentru aceștia, în interior, totul decurge ca de obicei. Rutină.
Dar afară, viața unui om este schimbată. În Numele lui Isus Hristos,
este invitat să se ridice, să învie.
Începând cu Golgota și ruperea catapetesmei din Templu,
aceasta nu mai servea la nimic. Așa cum i-a spus Isus femeii samaritence.
Venirea lor este acum locul în care închinătorii adevărați
se vor închina Tatălui în duh și în adevăr.
Să te rogi, să te închini la Templu este bine.
Dar să-l privești pe celălalt, să ai grijă de el și să-i aduci, în Numele lui Isus Hristos,
o viață nouă, o înviere, nu este acesta mandatul dat ucenicilor?
Ellen White, în „Parabolele Domnului Hristos”, explică astfel:
citez: „Ultimul mesaj de har
care trebuie împărtășit omenirii este o revelație a iubirii Sale.
Copiii lui Dumnezeu sunt chemați să manifeste slava Sa în viața lor
și în caracterul lor, pentru că ei trebuie să mărturisească despre ceea ce harul lui Dumnezeu
a făcut pentru ei.”
Și, pentru a-i face să lucreze, pastorul evanghelist peruan contemporan,
în cartea sa „Implicare totală”, adaugă: „Când abordați oamenii,
vorbiți-le despre ceea ce îi interesează, nu despre ceea ce este important și adevărat pentru dvs.”
Ridică-te și mergi!
Poruncă și angajament, atât pentru olog, cât și pentru apostoli.
Odată cu acest cuvânt, totul se schimbă în relatarea noastră.
Totul se accelerează, se aprinde, gestul însoțește cuvântul.
Petru îl apucă de mână.
Timpul gestului descoperă implicarea totală a apostolilor.
Nu este vorba despre a spune un cuvânt frumos și a pleca,
ci despre a însoți.
Astfel, minunea are loc chiar în acel moment.
Urmăriți împreună cu mine succesiunea evenimentelor relatate
într-o explozie de către Luca. Picioarele și gleznele se întăresc.
Într-o clip, se ridică și începe să meargă,
dar... pauză!
În acest moment, trei opțiuni îi sunt oferite concret acestui infirm.
Prima, fie se așază din nou, ca de obicei.
La 40 de ani, de ce să te schimbi? Prea mult timp a cerșit milostenie,
așezat la poarta Templului. Poate că îi convine. Merge bine așa.
Este opțiunea în care, vindecat, cu o viață nouă,
bărbatul preferă să rămână ca înainte.
Fie profită de acest dar pentru a fugi, pentru a merge
să se bucure de viață.
A ratat atâtea momente plăcute, distractive.
Are atât de multe de recuperat
încât nu mai poate rămâne niciun moment pe aceste trepte.
Așa că aleargă spre o viață, întorcând spatele Templului.
Aceasta este opțiunea în care, vindecat, cu o viață nouă,
bărbatul preferă să aibă grijă de sine
și să se bucure de plăcerile existenței egocentrice.
Fie, a treia opțiune:
cel înviat simte nevoia să mulțumească și cuvântul este slab.
Cel care tocmai i-a arătat toată dragostea, toată prezența,
toată bunăvoința, se simte primit de Dumnezeul său.
El poate, în sfârșit, veni în prezența Lui.
Să revenim la relatare: într-o clipă s-a ridicat în picioare,
a început să meargă.
A intrat cu ei în Templu, mergând, sărind și lăudând pe Dumnezeu.
Minunat! Extraordinar!
Wow! - am putea exclama.
Acest infirm, care era așezat în fiecare zi la poarta Templului,
poate, în sfârșit, să treacă de ea pe propriile picioare.
Bucuria lui este deplină.
El o exprimă pe deplin.
El trăiește profeția escatologică din Isaia capitolul 35, începând cu versetul 3.
„Întăriți mâinile slăbănogite și întăriți genunchii care se clatină.
Spuneți celor slabi de inimă: ”Fiți tari,
și nu vă temeți! Iată Dumnezeul vostru,
răzbunarea va veni, răsplătirea lui Dumnezeu;
El Însuși va veni și vă va mântui.”
Atunci se vor deschide ochii orbilor, se vor deschide urechile surzilor;
atunci șchiopul va sări ca un cerb, și limba mutului va cânta de bucurie.”
Ah, imaginați-vă pentru o clipă reacția comunității adunate.
Luca rămâne echilibrat, delicat.
Dar oamenii văd. Puțin umor din partea lui Luca.
Înainte, când mulțimea era în mișcare, iar ologul era așezat, cine-l vedea?
Cine-și îndrepta privirea spre el?
Acum, totul se schimbă. În același timp, e greu să poți face altfel.
Oamenii sunt plini
de emoție și uimire în legătură cu ceea ce i s-a întâmplat.
Restul relatării prezintă multiplele consecințe
ale acestei situații, mergând până la arestarea lui Petru și Ioan.
Dar să revenim la omul nostru al cărui nume, așa cum ați observat,
nu îl cunoaștem.
El sare în sus și-L laudă pe Dumnezeu în Templu.
Cum au reacționat responsabilii?
Sau oficianții?
Cum am reacționa noi astăzi
confruntați cu această intruziune chiar în mijlocul serviciului divin?
Cum să privești această tulburare?
Nu îndrăznesc să-mi imaginez,
Dar știm cu toții că s-ar cere liniște.
Și, cu o oarecare delicatețe, acest om ar fi invitat
să-și exprime bucuria debordantă în afara bisericii.
Închinarea trebuie să continue cu calmul și reținerea care se impun.
Așa cum scria un teolog elvețian, pentru Luca, Evanghelia
este purtătoarea unui mesaj care aduce unitate, este promisiunea unui viitor deschis
tuturor bărbaților și femeilor. Privirea, apoi gestul lui Petru, reduc
distanța care îl desparte de persoana cu handicap și simbolizează acceptarea pe care i-o oferă Dumnezeu.
Dacă Dumnezeu îl primește, omul este cel care exclude, de foarte multe ori.
Într-un mod voluntar, în anumite momente, din motive întemeiate,
dar de multe ori în mod involuntar, tocmai pentru a nu fi deranjat,
tocmai pentru a evita schimbarea practicilor moștenite și împământenite.
Dumnezeu primește și participă pe deplin
la bucuria bărbaților și femeilor care vin să depună mărturie despre eliberarea lor.
Bărbați și femei care, înviați fiind,
vin să-L adore din adâncul ființei lor.
Dumnezeu îi primește atât pe cei sănătoși, cât și pe cei infirmi.
Nu mai este nevoie astăzi de vindecare fizică și psihică.
Isus a demonstrat că infirmitățile nu erau pedepse divine.
Ele sunt doar consecințele acestei lumi care rămâne
marcată de păcat, degradare și moarte.
În Evanghelii, dizabilitatea devine chiar cauza
întâlnirii personale dintre cel bolnav și Isus.
Și chiar dacă nu toți sunt vindecați fizic, psihic,
toți sunt beneficiarii împăcării
cu Dumnezeu, iertării și vieții veșnice.
Dacă o acceptă.
Eunucul etiopian, cel respins de la Templu, primește botezul.
- Fapte 8:38 - și-și pecetluiește astfel legământul lui cu Dumnezeul său.
Una dintre valorile uniunii este o acceptare necondiționată, o primire oferită tuturor,
indiferent de condiția lor. O acceptare dincolo de aparențe,
o primire dincolo de respectarea strictă a legislației.
Adunările noastre sunt, în mod normal, accesibile
persoanelor cu mobilitate redusă. În orice caz, în Franța,
Legea din 11 februarie 2005 o impune. În Belgia și Luxemburg,
directivele merg în aceeași direcție.
O persoană cu dificultăți
motorii, cu o deficiență intelectuală sau psihică,
cu dificultăți de auz sau de vedere, la fel ca o persoană
de statură mică, obeză, dezagreabilă, anormală, s-ar spune,
trebuie să se poată simți binevenită în sânul Bisericii.
Un bun venit necondiționat.
Broșura care vă este distribuită vă va oferi idei de integrare.
Drept urmare, dincolo de primire, Dumnezeu îi implică pe toți.
Dar mult prea mulți sunt cei lăsați la ușă.
Prea mulți sunt aceia care sunt invizibili pentru ochii noștri pentru că sunt diferiți.
Ce loc acordăm cuiva care nu este ca noi, ca mine?
Departamentul Nevoilor Speciale, cunoscut și sub numele de Departamentul Posibilităților,
a fost creat în cadrul Bisericii Adventiste pentru a ajuta fiecare comunitate
să facă posibilă includerea tuturor.
Oh, este nevoie de efort.
Este necesară o schimbare de perspectivă, de organizare,
dar merită, pentru că Dumnezeu primește pe fiecare așa cum este, în ceea ce este.
Nu numai că Dumnezeu îl primește, dar Dumnezeu îl califică.
Dumnezeu are nevoie de el, de ea, așa cum are nevoie de noi toți. Se poate!
Bineînțeles, este nevoie de ajustări specifice,
dar, de cele mai multe ori, privirea mea binevoitoare îndreptată asupra vecinului meu,
o privire ca cea a lui Hristos, o privire de implicare, schimbă atitudinea mea,
atitudinea noastră. Se poate!
Împreună, putem deveni purtători de speranță pentru toți cei care,
în spațiul lor, se simt excluși. Împreună, purtători de speranță,
gata să se lase tulburați de cei, de cele cărora Isus le-a răscumpărat viața.
Împreună, purtători de speranță, pentru că suntem dispuși să privim dincolo de
aparențe, hotărâți să apucăm de mână pe cea sau pe cel
pe care Dumnezeu ni-l scoate în cale.
Într-adevăr, așa cum a spus pastorul și profesorul Dietrich Bonhoeffer,
„Biserica nu este cu adevărat Biserică
decât atunci când există pentru cei care nu fac parte din ea.”
Împreună, se poate! Împreună, purtători de speranță.
Împreună, să mergem și să privim dincolo de aparențe pentru a-i primi
pe fiecare, cu diferențele sale și cu ceea ce aduce în biserică. Amin!